„Me ei tohiks lakata uurimast,
kusjuures kogu meie uurimistöö viib lõpuks sinna, kust alustasime
ja seda paika esmakordselt tundma õppisime." T.S.Eliot
1977. aasta suve lõpul alustati ajaloolise uurimismissiooniga.
Kaksikkosmoseaparaadid Voyager I ja II
murdsid end vabaks Maa gravitatsioonist, et jõuda Päikesesüsteemi äärealadele.
Peamiseks sihiks oli neli kaugeimat planeeti: Jupiter, Saturn, Uraan ja Neptuun.
13 aastat sondeerisid Voyagerid neid saladuslikke maailmu lähedalt,
kogudes andmeid ja edastades Maale rabavaid pilte.
Tuhandete piltide seas planeetidest ja kuudest
oli vist meeldejäävaim kuupäevaga 14. II 1990,
kui Voyager I jõudis Päikesesüsteemi äärealale
ja pöördus tagasi Päikese suunas.
Lai- ja kitsasnurkkaameratega
salvestas kosmoseaparaat hunnituid vaateid
meie kodutähest ja kuuest selle ümber tiirlevast planeedist.
Üks neist tuli nähtavale päikesevalguses kümbleva
pisikese kahvatu punktina. See oli Maa ligi 4 miljardi km kaugusel.
Samas kui kogu maailm silmitses pingsalt seda valgustäppi,
said ajatud küsimused selle põhjuse, eesmärgi ja tähtsuse kohta äkitselt uue tähenduse.
Ja taas kord nagu muistegi peatusime, et mõelda meie planeedi rollile
universumi hiigelsüsteemis.
PRIVILEEGITUD PLANEET
Universumist eesmärki otsides
Mõistatus Maa tähendusest universumis on köitnud
filosoofiat ja loodusteadust üle 2000 aasta.
Algseid arusaamu kujundasid kreeka õpetlaste Aristotelese ja Ptolemaiose tööd.
Nad õpetasid, et taeva keskpunkt Maa on liikumatu,
samas kui selle ümber tiirlevad Kuu, Päike ning muud tähed ja planeedid.
See geotsentriline maailmapilt oli Lääne kosmoloogia aluseks 18 sajandit.
Siis aga sütitas aastal 1543 poola astronoom Mikolaj Kopernik revolutsiooni.
Raamatus „Taevasfääride pöörlemisest" väitis ta, et Maa ei seisa paigal,
vaid tiirleb koos teiste planeetidega ümber Päikese.
Esmakordselt kerkis esile õige arusaam Päikesesüsteemi mehhaanikast ja struktuurist.
Idee Maa liikumisest paistis rikkuvat mõningaid põhiprintsiipe,
kuid Kopernikul jätkus vaimujõudu luua pilt sellest,
mis isegi temale absurdsena tundus.
Nii mõtleski ta võimatule: Maa liigub.
Ja kui kujutati Maad (mitte Päikest) liikumas, hakkas kosmilise masinavärgi matemaatika paika minema.
See oli võti, mis andis lahenduse ühele univerumi suurimale mõistatusele.
Kopernik pani nurgakivi moodsale astronoomiale.
Ent 400 aastat pärast seda avastust oli empiiriline fakt,
et meie planeet pole Päikesesüsteemi kese,
arenenud nüüd tuntud „Koperniku printsiibiks" -
ideeks, et Maal pole
universumis mingit eelisseisundit.
Kopernik andis teoreetilise seletuse planeetide näilisele liikumisele taevas.
Sellega asi piirdus.
See teooria ei öelnud, kas Maa on või ei ole midagi erilist
või kas meil on asjakorralduses mingit tähtsust
või kas iga paik universumis sarnaneb mistahes teise paigaga.
Siiski sai see Koperniku ümbertõlgendus 20. sajandil tooniandvaks.
Tavaliselt kutsutakse seda homogeensuse printsiibiks.
Selle printsiibi järgi on meie asukoht ja staatus keskpärane.
See pole kuidagi erandlik.
Sestap ei tohiks mõelda, et oleme kuidagi eelisseisundis
või et universum kavandati meid või meietaolisi silmas pidades.
Koperniku printsiipi ja arusaama Maa tähtsusetusest
populariseeris 1970.-1980. aastatel astronoom Carl Sagan.
Sagan kirjutas oma bestselleris „Pale Blue Dot":
„Tingituna päikesevalguse peegeldumisest paistab Maa asuvat valgusvihus,
otsekui oleks sel pisimaailmal mingi eriline tähendus,
ent see on vaid geomeetria ja optika juhuslik nähtus.
Vaadakem taas seda täppi. Seda siin. See on kodu.
See oleme meie.
Meie hoiakule, meie enesetähtsustamisele,
pettekujutelmale privileegitud asendist universumis,
esitab see kahvatu valgustäpp väljakutse.
Meie planeet on üksildane täpike määratuna laiuvas kosmilises pimeduses." Carl Sagan
Selle Koperniku printsiibi üldlevinud heakskiidu üks põhjusi
võib olla üks avastus sellel Los Angeleses kõrguval mäetipul.
Aastatel 1921-1926 tegi astronoom Edwin Hubble selle teleskoobiga
ühe tähtsaima avastuse teadusajaloos.
Wilsoni observatooriumi aknast vaadates avastas Hubble universumi tõelise ulatuse.
Ajal, kui Hubble oma tööd tegi, arvasid paljud astronoomid,
et meie galaktika märgistab universumi äärt, et kaugemal pole mitte midagi.
Edwin Hubble muutis arusaama universumist,
kasutades oma aja võimsaimat teleskoopi,
et fotografeerida ähmaseid objekte kosmoses,
mida kaua oli peetud gaasi- ja tolmupilvedeks.
Hubble jõudis otsusele, et need valguslaigud on tegelikult eraldi galaktikad -
paljud neist meie Linnuteega sama suured või suuremadki.
Tema avastus tähendas, et universum koosneb miljarditest galaktikatest, igas miljardid tähed ja planeedid.
See on arvukuselt ja varieeruvuselt nii rikas universum,
et ületab nii tavainimeste kui astronoomide kujutlusvõime.
Tegelikult avardas ta universumi piire.
Edwin Hubble avastas, et Linnutee galaktika
kus on üle 100 miljardi tähe, kaasa arvatud Päike,
on kõigest valgustäpike universumis.
Kui Hubble avastas galaktikate paljususe,
mõistsime, et meie galaktika pole üldse midagi erilist -
kõigest tavaline galaktika miljardite seas,
ning et tegemist on Koperniku printsiibi määratu suure laiendusega.
Edwin Hubble`i avastusest on möödunud üle 80 aasta,
ent selle sügav tähendus tõstatab ikka ühe fundamentaalse küsimuse.
Kas nüüdisteaduse arusaam tegelikult kinnitab Koperniku printsiibi põhilist väidet,
et Maa ja elu sellel eksisteerib universumis ilma eesmärgi või tähenduseta?
„Universum on asustatud määratu hulga Maadega ja ehk ka määratu hulga eluvormidega." Robert Jastrow
Koperniku printsiibist järeldub arvamus, et asustuskõlblikke planeete ja kompleksset elu
on külluslikult kõikjal meie galaktikas ja mujal kosmoses.
Teaduslikke pürgimusi pole mõjutanud ükski idee tugevamalt kui
uurimisprogramm SETI (maavälise mõistuse otsingud).
Just seda üritab SETI teha.
Otsime maavälist mõistust, teiste sõnadega,
tulnukaid, kes on vähemalt sama targad kui meie.
Me püüame nüüd seda teha -
mitte üritades sinna minna, nagu filmides tehakse,
või oodates nende siiatulekut,
vaid püüdes leida neid tulnukaid kodus olles,
kuulates pealt signaale, mida nad meie suunas välja saata võivad.
Kasutame teistele tähesüsteemidele suunatud suuri teleskoope,
püüdes leida neid reetlikke signaale
võimaliku kosmilise kaasluse kohta.
SETI uurijad on aastast 1960 kasutanud kõikjal maailmas raadioteleskoope,
jälgimaks edastusi Linnutee kaugetest regioonidest.
Kuigi avastatud pole mingeid kindlaid märke mõistuslikust elust,
on need uuringud vallandanud palju spekulatsioone
maaväliste tsivilisatsioonide võimalikkuse kohta.
Oletusi on seinast seina.
Carl Sagani arvas, et võib olla miljoneid meie kaasaegsete laadseid tsivilisatsioone.
Võin oletada, et Linnute galaktikas
ulatub kaasaegsete mõistuslike tsivilisatsioonide arv
küllap vist tuhandetesse, võib-olla sadadesse tuhandetesse.
Ent kui küsitakse, miks me arvame, et neid on kosmoses,
võib kokkuvõtteks öelda, et universum on erakordselt rikas ja mõõtmatu.
Meile nähtavad tähed moodustavad 10 tuhat miljard miljardit tähesüsteemi.
Seega, kui meie Päikesesüsteem ja planeet Maa pole midagi väga imelist,
kui sellega pole seotud midagi erakordset,
siis see, mis on juhtunud siin,
võib väga hästi olla juhtunud palju kordi universumi ajaloos.
Idee, et asustatud planeete ja maavälist elu on külluses,
on inspireerinud nii SETI programmi kui ka uut astrobioloogiateadust
ning otsinguid, leidmaks bioloogilist tõendusmaterjali elusorganismidest minevikus ja praegu.
Aastast 1995 on teadlased laiendanud uuringuid Päikesesüsteemist kaugemale,
kuna astrobioloogid on teinud kindlaks üle 100 tähtede lähedal tiirleva planeedi.
Kõik need on hiiud, enam-vähem Jupiteri sarnased.
Kuna mõned teadlased usuvad, et kaugetes maailmades võiks olla kasvõi lihtsaid eluvorme,
on need avastused olulised sammud, vastamaks 21. sajandi astronoomia olulisele küsimusele:
kas elamiskõlblikud planeedid on universumis haruldased või tavalised?
Olen astrobioloog ja minu peamine uurimisvaldkond on viimasel ajal
eksoplaneedid.
Olen ajendatud uurima eluks vajalikke tingimusi ja vaatama mujal universumis ringi,
et näha, kas neid tingimusi leidub kusagil mujal.
Vastus võib olla nii „ja" kui „ei"
ning mõlemad vastused on huvitavad.
Guillermo Gonzales on NASA astrobioloogiaprogrammis osalev teadlane.
Tema töö selles vallas seondub ta ammuse huviga
maavälise elu võimalikkuse vastu.
Sirgusin 1960. aastatel ja nagu enamik minu sugupõlvest,
kütkestasid mind väga Apollo maandumised Kuule,
mis mind sügavalt vaimustasid
ja minus astronoomiahuvi sütitasid.
Uskusin juba varakult kaljukindlalt, et on olemas kaugeid tsivilisatsioone,
et galaktika kihab elust.
Toetasin kindlalt maavälise mõistuse otsinguid.
Minu usk ei põhinenud mingil kindlal ja tõsisel teaduslikul väitel.
See oli vaid minu mulje sellest, et galaktika nii üüratu suur paik on.
Võrrandi teisele poolele ma tähelepanu ei pööranud.
Teisisõnu, võrrandil on kaks poolt.
On arvukalt tähti, arvukalt nn katsetusvõimalusi.
Teiseks pooleks on aga need tegurid.
See eeldab hulgaliselt tegureid, et planetaarsüsteemis oleks asustuskõlblik planeet.
Gonzalesele ja teistele astrobioloogidele sai neist teguritest,
mida on vaja Maa elamiskõlblikkuseks, laialdaste uuringute keskpunkt.
Demonstreerisime tosinate kaupa ja eri moel,
et kõikjal Maa laboratooriumites kehtivad füüsika- ja keemiaseadused
kehtivad ka mujal Päikesesüsteemis, igal pool mujal galaktikas
ja paljudel juhtudel ka kõige kaugemates galaktikates, mida võime näha.
Universumis on tõesti muutumatud, kõikjal kehtivad füüsikaseadused.
Need ei piirdu vaid ühe kohaga.
See füüsika- ja keemiaseaduste üldkehtivus
on viinud paljusid teadlasi järeldusele,
et kompleksseks maapealseks eluks vajalikud tegurid
on parimad parameetrid ka elamiskõlblike planeetide otsinguil mujal universumis.
Tõsiseimad arutelud nende tegurite üle
lähtuvad samast eeltingimusest - vedelast veest.
Kõigi mujalt elu otsingute
stardipositsiooniks on Maa-tüüpi planeet, kus on vett.
On üldtunnustatud arusaam, et vee keemilised omadused
sobivad oivaliselt süsinikupõhiseks eluks.
Nendeks omadusteks on ka vee võime lahustada ja transportida
kõigile elusorganismidele olulisi keemilisi toitaineid
ning erakordne võime neelata päikesesoojust,
mis on ülioluline protsess maapinna temperatuuri reguleerimisel.
Vesi vedelas olekus on suurepärane aine
ja selle olemasolust sõltub veel üks kompleksseks eluks vajalik tegur -
planeedi kaugus kodutähest.
On, nagu öeldakse seoses kinnisvaraga: „Asukoht ja veel kord asukoht."
Elamiskõlbliku planeedi asukohta võiks nimetada kuldseks tsooniks.
Seal pole ei liiga palav ega liiga külm, kõik on täpselt paras.
Kui ütlen: „Täpselt paras", mõtlen vett.
Vedela veega saab defineerida elamiskõlblikku tsooni.
Kui on liiga palav, keeb vesi ära. Pole võimalik saada veelduvat vett.
Kui on liiga külm (nagu praegu Marsil), see lihtsalt külmub.
Meie Päikesesüsteemis on elamiskõlblik tsoon suhteliselt kitsas -
algab kaugel väljaspool Veenuse orbiiti ja lõppeb päris Marsi orbiidi lähedal.
Kui Maa oleks vaid 5% Päikesele lähemal,
tabaks teda Veenusega sama saatus - kontrollimatu kasvuhooneefekt temperatuuriga kuni 500 kraadi.
Seevastu kui Maa oleks oma kodutähest 20% kaugemal,
moodustuksid atmosfääri ülemises kihis süsihappegasi pilved,
algatades jää ja pakase tsükli, mis on muutnud Marsi viljatuks.
Vedela vee olemasolu on eluks hädavajalik tingimus.
Ent sellest tingimusest ei piisa.
Vedelat vett võib ju ehk leiduda külmunud pinnase all
Marsil ning Jupiteri kuul Europal,
kuid on üliväike võimalus, et neis paigus eksisteeriks kompleksne elu.
Näeme, et vastupidi Koperniku printsiibist eeldatavale
on elu retsept kaugelt keerukam kui „lisage vaid vett".
Kui retsept võimaliku kompleksse elu jaoks planeedil tõesti eksisteeriks,
siis milliseid komponente lisaks vedelale veele oleks tarvis?
Loetelu vajalikest teguritest pikeneb pidevalt.
PLANEET, KUS ON MAISMAAD
Elame paberõhukesel maakoorel.
Kui maakoor oleks märkimisväärselt paksem,
siis ei toimuks laamade tektoonilist ringlust.
Maakoore paksus varieerub 6-st kuni 50 kilomeetrini.
See koosneb enam kui tosinast tektoonilisest laamast, mis on pidevas liikumises.
See dünaamiline geoloogia reguleerib planeedi sisetemperatuuri,
tagab süsinikuringe, segab elusorganismidele vajalikke keemilisi elemente
ja vormib kontinente.
Sügaval Maa sisemuses tekitab vedela raua liikumine
kaitsva magnetvälja, mis on vajalik kompleksseks eluks.
Kui meie planeet oleks väiksem, oleks selle magnetväli nõrgem,
ja laseks päikesetuulel atmosfääri minema pühkida,
muutes Maa pikkamisi selliseks surnud ja paljaks maailmaks nagu Marss.
HAPNIKU-LÄMMASTIKU ATMOSFÄÄR
Me vajame hapnikuatmosfääri
ning hapniku-lämmastiku atmosfäär nagu Maal
on kompleksseks eluks hädavajalik.
Nagu kosmosest näha, helendab Maa atmosfäär
otsekui õhuke sinine valguslint,
mille diameeter on alla 1% planeedi diameetrist.
Atmosfääri koostis: lämmastik (78%), hapnik (21%), süsihappegaas (1%).
Selle tulemusena loob meie atmosfäär mõõduka kliima,
kaitseb päikesekiirguse eest ning tagab õige gaaside kombinatsiooni,
mis on vedelale veele ja komplekssele elule hädavajalik.
SUUR KUU
Maa-taolise planeedi mõõtmete kohta on Kuu suur.
Praegune arvamus on, et kui poleks Kuud, poleks ka meid.
Kuu, olles suuruselt neljandik Maast,
hoiab oma gravitatsioonilise tõmbejõuga Maa telge
stabiilselt 23,5-kraadise nurga all.
See tagab aastaaegade suhteliselt mõõduka vaheldumise
ja Päikesesüsteemis ainulaadse kliima, piisavalt pehme, pidamaks ülal keerukaid elusorganisme.
TÄHETÜÜP
Kui peaksime leidma kuskilt elu, eriti veel kompleksse, koguni mõistusliku elu,
on see meie tähe sarnase tähe läheduses.
Me tiirleme tähe ümber, tuntud kui
„peajada kääbustäht spektritüübiga G2".
See vastab suurepäraselt meie vajadustele.
Kui Päikese mass oleks väiksem,
nagu 90% meie galaktika tähtedest, oleks elukõlblik tsoon väiksem.
Jäämaks selle piiridesse, peaks Maa asuma oma tähele lähemal,
Sel juhul tugevam gravitatsioon lukustaks meie planeedi pöörlemise,
viies selle sünkrooni enda orbiidiga.
Samas kui üks Maa külg oleks pidevalt Päikese pool,
ja päikeseloidetest tingitud tugevama radiatsiooni väljas,
oleks planeedi pime külg mähkunud igavesse pakasesse ja jäässe.
Pole tõenäoline, et kompleksne elu
peaks vastu sellistes drastilistes temperatuuriäärmustes.
Väga palju asju pidi Maa peal klappima,
tagamaks kompleksset elu. Täiesti kindlalt.
Eeltingimuseks seatud tegurite arv on kasvanud.
Viimasel ajal on tüüpiline arv tüüpilises loetelus 20 ringis.
Näeme, et peame olema galaktikas õiges paigas,
olema tähte ümbritsevas elamiskõlblikus tsoonis,
olema planetaarsüsteemis, mille hiidplaneedid on teistele planeetidele kilbiks komeedilöökide vastu,
tiirlema ümber õige tähe, mis pole ei liiga külm ega liiga tuline;
planeedil peab olema kuu, mis suudab stabiliseerida selle telje kallet,
peame asuma planeedil, millel on maismaad,
planeedil, millel on piisavalt paks koor, et toimuks tektooniline aktiivsus,
planeedil, mille sisemuses piisab kuumust vedelast rauast tuuma ringlemiseks,
et tekitada magnetvälja,
planeedil, mille atmosfääris on piisavalt hapnikku,
võimaldamaks keerukate organismide elutegevust,
planeedil, kus on piisavalt vett ja kontinente,
tagamaks elusorganismide paljusust ja aktiivset bioloogilist mitmekesisust,
mida on vaja
selliste keerukate olendite nagu meie elushoidmiseks.
Kõik need tegurid peavad saama galaktikas kokku ühes kohas ja ühel ajal,
et planeet oleks elamiskõlblik nagu Maa,
et võiks eksisteerida kompleksne ja isegi tehnoloogiline elu.
Püüdes hinnata, kui tõenäoline on saavutada
sellist tegurite kombinatsiooni üheaegselt, on mõned teadlased koostanud võrrandeid,
määrates igale tegurile väärtuseks1:10,
mida peetakse areneva elutegevuse jaoks vajalikuks.
Et iga koostisosa oleks kohal ühel aja samal ajal,
tuleb tõenäosust mitmekordistada.
See aga muudab tõenäosuse lõpuks imeväikseks.
Saab 10% seda ja 10% toda,
nii et kõik see mitmekordistub kiiresti üliväga väikesteks numbriteks,
numbriteks 10 astmel -15,
mis on üks kvadriljondik.
Seda numbrit võiks võrrelda
100 miljardi tähega meie galaktikas.
Sada miljardit on ülisuur number, ent kvadriljondik on tohutult pisem.
Need tõenäosused oma nominaalväärtuses on kõnekad.
Need ütlevad meile, et seda ei saa juhtuda
või et meie galaktiaks on see ülimalt ebatõenäoline.
Seda sunnivad meid ütlema tõendid.
Meie galaktikas on hulgaliselt tõenäosuslikke ressursse.
Ent mündil on ka teine külg,
mis eeldab kõigi nende faktorite olemasolu.
Kõik peab täpselt klappima,
et oleks ükski Maa-sarnane elamiskõlblik planeet.
See viib mind järeldusele, et oleme tõesti siin galaktikas harukordsed.
Kuna kasvav teaduslike tõendite hulk
võib ehk seda hüpoteesi toetada,
siis kas võimalus, et meie planeet on siin galaktikas harukordne,
viitab kuidagi selle tähtsusele?
Hiljuti kaalus seda küsimust astronoom Donald Brownlee
oma bestselleris „Harukordne Maa. Miks on kompleksne elu universumis haruldane".
Valitseb üldine arvamus, et loodus tahab teha Maa-sarnaseid planeete
ning et loomulikult areneb neil elu
ning et loomulikult areneb see millekski meietaoliseks.
Siiski esineb planeedi keskkonnatingimusi,
mis võimaldaksid keerukamate inimesesarnaste olendite
või taimede ja loomade esiletulekut, ülimalt harva.
Nii kirjutasimegi raamatu „Haruldane Maa",
rõhutamaks, et tegelikult on Maa üks üpris eriline paik.
Brownlee väidab, et kuigi suhteliselt lihtsat mikrobioloogilist elutegevust
võib esineda planeetidel kõikjal universumis,
on kompleksset elutegevust tagavad planeedid äärmiselt harukordsed.
Kogu universum on eluks ülimalt vaenulik.
Kui võrrelda kõiki tuntud paiku universumis,
pole ükski neist võrreldav Maaga.
Elame väga erilises keskkonnas, mis pakub kõike vajalikku.
Õhk, toit, stabiilsed tingimused -
Maa on justnagu hiigelorganism,
milles süsteemid on sellises vastastiktoimes,
mis võimaldab loomadel elus püsida.
Tegelik küsimus on: miks see juhtus?
Kas oli see õnneasi või mitte?
Kui vaadata tuhandeid planeete,
siis vaid kübeke neist on tõesti Maa-sarnased.
Niisiis, olles üliharuldased, oleme võitnud kosmilise loterii.
Seega oleme õnnelik planeet. Asume lihtsalt väga õnnelikus paigas.
Mõeldes „juhusele" kui selgitusele planeet Maa kohta,
tuleks seda vaadata universumi kui terviku kontekstis.
Kuna võimalused, et on olemas kõik õiged komponendid
kompleksseks elutegevuseks galaktika konkreetses paigas,
on rabavalt väiksed, tuleb pidada meeles,
et meie galaktika on kõigest üks sadadest miljarditest galaktikatest
vaadeldavas universumis.
Loogiliselt võttes tuleks siiski endalt küsida:
aga mis siis, kui selline faktorite koondumus
ei tulene pelgalt kosmilisest loteriist ehk õnnelikust juhusest?
Aga mis siis, kui selle taga on mingu suurem eesmärk või kavandatus?
Ja kui Maa olemaolul on eesmärk,
siis kas saame seda mingil moel ära seletada?
24. oktoobril 1995 käivitas haruldane loodusnähtus ootamatult
omalaadse otsingu, et saada vastust.
Alustasin eksperimendiga aastal 1995.
Läksin Indiasse vaatlema täielikku päikesevarjutust.
See oli mu esimene ja ainus täielik päikesevarjutus.
Vaatepilt oli suurejooneline.
Elasin läbi täieliku tundetulva.
Nii astronoomid, kes kogu nähtusest aru saavad,
kes suudavad seda ette öelda minutilise täpsusega kõikjal Maal,
kui ka kohalikud olid ühtmoodi rabatud sellest uskumatust nähtusest.
See jättis mulle tõesti sügava mulje.
51 unustamatu sekundi jooksul
jälgisid Guillermo Gonzales ja tuhanded teised imetledes
seda haruldast astronoomilist sündmust.
Gonzales avaldas hiljem mõtteid nii Põhja-India taevas nähtud saladusliku ilu
kui ka seda võimaldanud faktorite üle.
Täielik päikesevarjutus eeldab helendavat taevakeha,
mis antud juhul oli Päike,
ja varjutavat taevakeha, mis antud juhul oli Kuu,
ning vaatlusplatvormi, antud juhul Maa pinda.
Kõik need peavad paiknema kosmoses ühel joonel.
Kuu näiline suurus taevas peab enam-vähem võrduma
Päikese näilise suurusega taevas.
Mõlemad jäävad poole kraadi piiresse.
Päike on Kuust 400 korda suurem,
kuid ka 400 korda kaugemal.
Niisiis on inimesed pannud seda kokkusattumust sajandeid tähele,
kuid pidanud seda õlgu kehitades pelgalt kokkusattumuseks.
Kui Gonzales seda haruldast Päikese, Kuu ja Maa reastust uuris,
mõistis ta, kui tähtis on nende taevakehade olemasolu
meie planeedi komplekssele elutegevusele.
Näiteks meie Kuu gravitatsiooniline külgetõmme
on piisavalt tugev, reguleerimaks Maa kliimat,
stabiliseerides selle telje kallet
ning soodustades soojade ja külmade vete ringlust ookeanides.
Tänu meie planeedi kaugusele Päikesest on olemas nii vedel vesi kui ka hapnikurikas atmosfäär.
Peab olema õige distants vaatleja koduplaneedi ja peremeestähe vahel
ning suur kuu.
Seega on väga kindel kattuvus
tingimuste vahel tekitada varjutusi
ja asustuskõlblikkuse tingimuste vahel,
et planeedil oleks elu.
Aastal 1999 kirjeldas Gonzales seda suhet meie eluspüsimise
ja võimaluse vahel jälgida päikesevarjutusi
ajakirjas „Astronomy and Geophysics".
Tema ideed äratasid huvi filosoof Jay Richardsis.
Minu uurimistöö fookuses on kosmoloogia,
eriti tõenäosusteooria rakendamine füüsikaseaduste peenhäälestuses.
Tajusin sügavalt, et see tõend osutab
universumi mingit sorti laiaulatuslikumale eesmärgile.
Siis lugesin Gonzalese tööd ning tajusin sama mida tema:
seda, et perfektsed päikesevarjutused
on kõigest jäämäe tipp,
kogu tõendite rühmast esimene näide,
mis pakub võimalust otsustada,
kas universum on mingi isikusetu protsessi õnnelik juhus
või eesmärgikindla kavandatuse tulemus.
1999. aasta suvel
alustasid Gonzales ja Richards ühise uurimistöö programmiga.
Alustuseks suurisid nad
päikesevarjutuste karakteristikuid,
millest teadusringkondadest väljaspool vähe teati.
Need rabavad sündmused ei nõua mitte ainult vaatlemist,
vaid avavad ka värava kogu universumi füüsikasse ja keemiasse.
Päikesevarjutusi võib võtta kui looduse hiigeleksperimenti,
olustikku, mis võimaldab vaadelda üht osa Päikesest.
See on väga oluline mõistmisel, kuidas selle atmosfääris tekib valgus.
Fakt, et Maa tiirleb ümber Päikese ja Kuu ümber Maa,
ning et Maa ja Kuu suurused ja kaugused on täpselt sellised,
et näeme täiuslikke päikesvarjutusi, on imeline.
sest see võimaldab meil mõõta Päikese atmosfääri pealmist kihti.
Päikesevarjutuse ajal
katab Kuu Päikese nii täpselt,
et varjab selle pimestava valguse,
võimaldades astronoomidel näha tähe atmosfääri,
mida muul moel oleks võimatu kogeda.
Täisvarjutuse hetkel tuleb nähtavale
kromosfääri roosakas kaar, atmosfääri kõige sisemine kiht,
ja koos sellega vikerkaarelaadne lint
mida kutsutakse sähvatusspektriks,
juhul kui vaadata Päikest läbi prisma.
1870. aasta päikesevarjutus viis arusaamani Päikese kromosfääri struktuurist
ja heeliumi, teise universumis enimesineva elemendi avastuseni.
Spekter on küllap vist ainus tähtsaim teabeallikas tähe kohta.
Tänu paarile ajaloolisele päikesevarjutusele 19. sajandil
said astronoomid teada, kuidas Päikese spekter tekib.
Seda said nad teada vaid tänu erilistele tingimustele
täieliku päikesevarjutuse ajal.
Need tingimused on nii ülimalt täpsed kui ka otsustava tähtsusega.
Kui Kuu oleks veidi suurem, blokeeriks see osaliselt kromosfääri nägemist
ja vähendaks selle spektraalvalgust.
Väiksem Kuu laseks meieni liiga palju valgust Päikeselt,
ega laseks vaadata Päikese atmosfääri ja sähvatusspektrit.
Seega peab olema ligikaudu täiuslik Päikese ja Kuu sobivus,
et kromosfäär varju ei jääks.
See 19. sajandi päikesevarjutuste võimaldatud arusaam
andis astronoomidele lõpuks teadmise,
kuidas tekib kaugete tähtede spekter.
See pani aluse tähtede astrofüüsikale,
võimaldades meil mõista, kuidas teised tähed toimivad,
sest kauged tähed on ju samuti päikesed.
Seos päikesevarjutuste ja teadusavastuste vahel
sai selgeks ka 1919. aasta kevadel.
29. mail fotografeerisid uurimisrühmad eesotsas briti astronoomi Arthur Eddingtoniga
Päikest ja selle lähedasi tähti
Hüaadide täheparves täieliku pimenduse ajal.
Piltide hilisem analüüs kinnitas,
et Päikese gravitatsioon painutas
kaugete tähtede Maa-suunalist valgust Albert Einsteini ennustatud nurga all.
Einsteini relatiivsusteooria,
idee, mis tõi pöörde meie arusaama universumist,
leidis täieliku päikesevarjutuse ajal kinnitust.
Eksperiment sai võimalikuks tänu päikesevarjutustele,
sest siis oli neid tähti näha.
Teadusloos on need üliolulised,
kusjuures parim paik kogu päikesesüsteemis
päikesevarjutuste vaatlemiseks on Maa.
Olen arvutanud päikesevarjutuste tingimusi
kõigil neil teistel planeetidel ja teistel kuudel.
Suuremaid kuusid on 65.
On hämmastav kokkusattumus, et ainus paik, kus on vaatlejad,
on ka ainus paik, kus on parimad päikesevarjutused.
Päikesevarjutuse Gossameri valguses
nägid Gonzales jai Richards põnevat seost
tegurite vahel, mis on vajalikud
kompleksseks elutegevuseks kui ka teaduslikeks vaatlusteks.
Kas aga oli see vaid üksainus looduse õnnelik juhus?
Või lasi see heita pilgu printsiibile ja eesmärgile, mis on fundamentaalne universumis tervikuna?
See oli miljoni dollari küsimus, mis meid pidevalt oli vaevanud.
Mis siis, kui need tegurid, mis teevad planeedist elamiskõlbliku,
teevad sellest planeedist ka parima paiga teaduslike avastuste tegemiseks?
Seega, mis siis, kui need haruldased paigad universumis, mis sobivad meiesugustele vaatlejatele,
on ka üleüldse parimad paigad vaatlusteks?
3 aastat katsetasid
Richards ja Gonzales hoolega oma ideed,
tõendite valgusel, mida and kogusid väga mitmesugustelt teadusharudelt.
Aastal 2004 avaldasid nad raamatus „Privileegitud planeet"
järgneva hüpoteesi:
„Needsamad kitsendatud tingimused, mis võimaldavad meie olemasolu,
pakuvad meile ka parimat üldist olustikku
teaduslike avastuste tegemiseks."
Raamatus toome detailselt üle tosina näite seostest elu ja avastuste vahel.
Ja need pole eluvõõrad, marginaalsed näited.
Igaüks puudutab vastavale teadusvaldkonnale hädavajalikke tingimusi.
Ühed käsitlevad kaugeid teemasid, nagu galaktikate olemus,
teised tunduvalt kodulähedasemaid teemasid.
Samas kui täielik päikesevarjutus
oli Gonzalese ja Richardsi hüpoteesi katalüsaatoriks,
poleks nende tähelepanekud eales võimalikuks saanud,
kui poleks veel üht, hulga tuttavamat näidet seosest elutegevuse ja avastuste vahel -
Maa atmosfääri.
On vapustav näha Apollolt või teistelt kosmoseaparaatidelt
saadetud pilte Maast,
kus on näha see Maad ümbritsev üliõhuke atmosfäärikiht.
See tagab kogu meile teada elu Maal.
Seega on tarvis teatud elementide segu,
tagamaks kompleksset biosfääri nagu meil,
mida ei saa teha ükskõik milline atmosfäär.
Oleme viimase 40 aasta jooksul hakanud Maa atmosfääri
märkimisväärselt enam hindma,
nii kuidas kosmoseuurimisaparaadid on Päikesesüsteemi sondeerinud.
Need missioonid on kinnitanud, et enam kui 70 planeedist ja kuust
koosnevas päikeseperekonnas on Maa üks seitsmest taevakehast,
mis on mähkunud tihedasse gaasibaldahhiini.
Ent neist seitsmest
suudab kompleksse elutegevuse tagada ainult Maa atmosfäär
ning ainult Maa atmosfäär on läbipaistev.
Kuna atmosfäär koosneb peamiselt hapnikust ja lämmastikust
ning üliväikses koguses süsinikdioksiidist ja muudest süsiniku ühenditest või aatomitest,
on atmosfäär läbipaistev.
Kui me atmosfääris oleks liiga palju süsinikku, iseloomustaks atmosfääri orgaaniline hämu
nagu näiteks on näha suurel kuul Titanil.
Tihe gaasiloor, mis katab Saturni suurimat kuud,
meenutab Neptuuni, Uraani, Saturni ja Jupiteri ümbritsevat atmosfääri
ning Veenuse kasvuhoonegaaside nõiakatelt.
Üheski neis võõrplaneetide maailmas ei tunta tähti ega saada selget vaadet isegi Päikesele.
Tuleb möönda, et kui meid ootamatult sõidutataks Titanile või Veenusele
või mõnele kaugele gaasilisele hiidplaneedile,
poleks universumile selge vaate puudumisest suurt probleemi, sest oleksime surnud.
Selles ongi asja iva.
Kui meil on õigus,
kui tingimused elukõlblikkuseks ja teaduslikeks avastusteks
ilmneksid neis samades paikades, siis peaksidd tingimused olema samad mis Maal:
kompleksset elu tagav atmosfäär nagu meil
ning ka võimalus teaduslikeks avastusteks ümbritsevas universumis.
Sellise atmosfääri väärt omadusi testitakse järjepidevalt.
Maa liikudes läbi kosmose pommitab seda kõikjal universumis radiatsioon.
See radiatsioon kiirgub Päikeselt
ja teistelt taevaobjektidelt, kaasa arvatud supernoovad ja kauged galaktikad.
See jõuab meie planeedini lainepikkustel nimetustega
gamma-, röntgeni-, ultraviolett-, nähtav, infrapuna-, mikrolaine- ja raadiokiirgus.
Kõik need koos moodustvad elektromagnetspektri.
Peaaegu kõik need lainepikkused on silmale nähtamatud
ning kas surmavad või orgaaniliseks eluks kasutud.
Siiski on selle sageduspektrumis
sellise kiirguse õhuke lint,
mis võimaldab taimede, loomade ja inimolendite olemasolu.
Teiste sõnadega,
tegelikult on vaid ülikitsas elektromagnetspektri osa,
mis oleks kasulik eluprotsessidele nagu fotosüntees.
Ei paista, et elu oleks arenenud kasutama
gamma- või röntgenikiirgust või muud taolist.
On tõesti olemas vaid kitsas spektriosa, mis võiks osutuda eluprotsessidele kasulikuks.
Selgub, et see on ka seesama kitsas spektriosa,
mis pakub enim teavet mitmesugustest struktuuridest,
mida avastame meid ümbritsevas universumis.
Need spetsiifilised sagedused,
mis võimaldavad taimedel toitu toota ja astronoomidel kosmost uurida,
tähistavad vähem kui üht triljondik triljondikku
looduslike elektromagnetiliste emissioonide ulatusest universumis.
Õnneks just seda tüüpi valgust toodab meie Päike küllaga
ning see läbib kõige kergemini meie atmosfääri filterkilbi,
jõudmaks Maa pinnani.
On tähelepanuväärne kokkusattumus,
et seda tüüpi kompleksseks eluks vajalik atmosfäär nagu meie oma
ei takista sel eluvormil vaatlemast kauget universumi.
See on üllatus, midagi, mida ei ootaks juhuselt.
Miks on universum selline, et paigad, mis on kõige elamiskõlblikumad,
pakuvad ka parimat võimalust teaduslikeks avastusteks?
Aastal 1997 asus Guillermo Gonzales uurima Maa spetsiifilist asukohta
Linnutee galaktikas.
Seeläbi sai ta täiendavaid tõendeid
elu ja avastuste vastastikuse seose kohta.
Nii nagu meie asukoht Päikesesüsteemis on elamiskõlblikkuseks optimaalne,
on seda ka meie asukoht galaktikas.
Me paikneme spiraalgalaktikas, mis on ülimalt lame,
millel on keskel sfääriline kumerus ja millel on spiraalsed harud,
kusjuures me elame umbes poolel teel galaktika keskmest servani.
Töötades tihedalt ühes astrobioloogide Peter Wardi jai Donald Brownleega,
võrdles Gonzales meie paiknemist Linnuteel
teiste regioonidega üldiselt vaenulikus galaktikas.
Galaktikas on külluses ohte
ning küllap vist ohtlikem paik selles on galaktiline kese.
Galaktika keskmes on tähtede tihedus ülisuur.
Supernoovade ja muu eluohustava tõttu
on see otse meie galaktika surmakese.
Otse galaktika keskmes on ka gigantne must auk.
Kui mööduv täht sellega lähedalt kokku puutuks, rebiks ta selle tükkideks
ja muudaks akretsioonikettaks enda ümber,
mis neelaks palju kiirgust,
osakeste kiirgust ja elektromagnetkiirgust, gamma- ja röntgenikiirgust.
Samas kui must auk, purskavad tähed ja surmatoov kiirgus muudaksid kompleksse elu
praktiliselt võimatuks galaktika tuuma lähistel,
esitab Linnutee välimine serv elamiskõlblikkusele teisi väljakutseid.
Linnutee välimistes regioonides on olukord tunduvalt keerulisem.
Me elame planeedil, mis koosneb rauast, magneesiumist, ränist, ka hapnikust.
Minnes galaktika kaugeimatesse regioonidesse,
välisserva suunas,
jääb neid raskeid elemente koguselt vähemaks.
Arvatavasti pole seal raskeid elemente piisavalt,
et tekiks Maa-suuruseid planeete, kus eksisteeriks elu.
Seega on olemas õnnelik kesktee
ohtliku galaktilise keskme ning galaktika välisserva vahel.
Gonzales, Brownlee ja Ward iseloomustasid Linnutee regiooni,
kus kompleksne elu on võimalik, kui „galaktilist elamiskõlblikku tsooni".
Nende teooria avaldati esmalt aastal 2001
ning on sestsaadik leidnud astrobioloogide seas üha enam tunnustust.
Tuleb teha veel palju uurimistööd, jõudmaks selgusele,
kui lai on elamiskõlblik tsoon,
kuid üldine arvamus on:
„Vaieldamatult on galaktikas paiku, kus ei saa olla tsivilisatsioone,
kuna need on ülimalt ohtlikud, samuti on seal paiku,
kus raskeid elemente on äärmiselt väikses koguses."
Kuna need takistused on väiksemad
nii Linnutee tuumast kui ka servast kaugel olles,
on Gonzales määratlenud ka suuri alasid galaktilises elamiskõlblikus tsoonis,
mis on kompleksseks eluks vähem vaenulikud.
Ka galaktika elamiskõlblikku tsooni
lõhustavad spiraalharud, mis on väga ohtlikud paigad,
kust eraldub suurem osa galaktika supernoovasid. Seal moodustuvad tähed.
Me ei taha olla spiraalharule liiga lähedal.
Tahame olla spiraalharust väljaspool täpselt õiges galaktika regioonis.
Paistab, et Maa asukoht on just siin: suhteliselt turvalises ja avaras regioonis
Sagittariuse ja Perseuse harude vahel Linnuteel.
Asukoht on kõik kõiges.
Seega asume galaktika erilises paigas, kus on optimaalne asustuskõlblikkus,
ja minimaalsed ohud,
ning Maa ehitamiseks piisavalt ehituskive.
Guillermo Gonzales ja Jay Richards on uurinud
veel üht galaktilise elamiskõlblikkuse tsooni tahku.
Nad väidavad nüüd, et samuti paikneb Maa
meie galaktika parimas piirkonnas astronoomiauuringute tegemiseks.
Nagu selgub, pole me asukoht universumis mitte ainult eluks otsustava tähtsusega,
vaid ka üllatavalt tähtis teadusavastuste jaoks.
Me asume galaktika kesktasandi lähistel,
üsnagi lapikus galaktikas
spiraalharude vahel väga vähese tolmueraldusega regioonis.
Kuna asume galaktika tasandil,
ei varja see suurt osa taevast, see aga võimaldab meile väga selgeid vaateid.
See ideaalilähedane vaatlusplatvorm on enam kui sajandi jooksul
võimaldanud astronoomidel uurida Linnutee struktuuri.
Näiteks selgel ööl Sagittariuse tähtkuju vaadates
näeme, et meie galaktika tähed ei jagune taevas ühtlaselt.
Nad paistvad hoopis tiheda lindina
See on tähtedest, tolmust ja gaasist koosnev lame ketas läbimõõduga 100 000 valgusaastat.
Linnutee öötaevas pakub meile vaadet galaktikatasandi servast.
Kui elaksime galaktikatasandi keskel, oleks kõik palju enam sfääriliselt hajali,
seega oleks palju raskem eristada seda, mis on galaktika sees, sellest, mis on sealt väljas.
Oleks ka väga tolmune,
galaktilisele keskmele lähemal on palju tolmusem kui meie regioonis.
Vaateid kaugele universumile oleks palju raskem saada.
Need oleksid tunduvalt ebamäärasemad.
Samad probleemid oleksid astronoomidel, kes töötaksid planeedil,
mis asub mõnes galaktika spiraalharus.
Tähtede valgustatud tolmu- ja gaasipilvede tihedam kontsentratsioon
raskendaks määratlemast Linnutee kuju
või eristamast meie galaktika tähti muust universumist.
Olles Maa pinnal,
oleme optimaalsel positsioonil,
vaatlemaks nii lähedase Linnutee galaktika struktuuri
kui ka kauget kosmost tervikuna.
Seega näeme taas, et parim asukoht elamiskõlblikkusele
ja elamiskõlblikule planeedile
on samas ka parim asukoht üldse teaduslikeks avastusteks,
antud juhul galaktilises skaalas.
„Kõige arusaamatum asi universumi kohta on see, et see on arusaadav." Albert Einstein
Sajandeid oli fakt, et saame avastada universumit, midagi müstilist.
Miks saavad meietaolised olevused avastada sellist universumit?
Miks saab meie universumikäsitus
olla kooskõlas sellega, nagu kõik tegelikult ongi?
Meie võime universumit tajuda ja mõista
on põhjapanev osa universumi toimimisest.
Et oleme sellega seotud,
pole juhus ega tähtsusetu kõrvalprodukt,
vaid midagi, mis seondub suure kosmilise skeemiga.
Mul pole aimugi, mil moel see seos töötab,
miks see olemas on, või muud seesugust.
Ent ma olen väga rabatud faktist, et suudame mõista universumit
nii oivaliselt detailselt ja nii sügaval tasemel.
Silmapaistev progress nüüdisaja astronoomias ja füüsikas
on selle tulemus, et universum on inimsilmale ja -mõistusele ligipääsetav.
Tänu sellele, et universumis valitsevad seadused ja jõud,
hoiab see sõna otses mõttes koos meie planeeti Maad ja kosmost tervikuna.
Ja kõik on peenhäälestatud, võimaldamaks nii kompleksset elu kui ka teaduslikke avastusi.
Kui poleks midagi sellist nagu gravitatsioon, mis mateeriat koondab,
ei saaks olla planeete, ei saaks olla tähti,
ei saaks olla keerukaid organisme.
Kui poleks tugevat tuumajõudu,
ei hoiaks miski prootoneid ja neutroneid tuumas koos.
Poleks olemas ühtki aatomit, seega ka mitte keemiat.
Kui poleks elektromagnetilist jõudu,
poleks mingit keemiliste ainete vahelist sidet.
Poleks üldse valgust.
Loetelu võiks jätkuda.
Tarvis on kõigi nende fundamentaalsete printsiipide paigasolekut,
et elu saaks eksisteerida.
Kui välistada üks neist printsiipidest, üks neist seadustest,
ei oleks mingit elu.
Viimase 40 aasta jooksul on teadlased määranud kindlaks
kõigi selliste põhiseaduste ja -jõudude suhtelise tugevuse.
Need tugevused on nii ülitäpselt tasakaalustatud,
et üldjuhul iseloomustatakse neid kui „täppishäälestatuid".
Kui võtta looduse põhilised, fundamentaalsed konstandid,
ja neid kasvõi pisut muuta
või valida nende väärtusi juhuslikult, ei saaks me iial universumit,
mis oleks mingil moel elamiskõlblik.
Niisiis, poleks ei galaktikaid, planeete,
keerukaid bioloogilisi organisme,
juhul kui need fundamentaalsed konstandid oleksid veidigi teistsugused -
veidi tugevamad, veidi nõrgemad kui tegelikult selles universumis.
Selles ongi täppishäälestuse mõte.
Selle arusaama mõistmiseks kujutle masinat,
mis suudaks kontrollida igat sellist füüsikalist konstanti.
Kui muuta kasvõi pisutki selle praegust seadistust -
mõne sellise fundamentaaljõu tugevust, nagu näiteks gravitatsiooni,
oleks sel komplekssele elule katastroofiline mõju.
Kui suurendada seda pisut,
poleks ühtki suuremat eluvormi,
kõik, mis on herneterast suurem, oleks laiaks litsutud.
Sel juhul saaks vaid ülimalt primitiivseid eluvorme,
nagu bakterid, kuid mitte iial teadlikke vaatlejaid.
See on üks pikast füüsika alusväärtuste loetelust,
mis paistab olevat eelduseks universumile, kus on elu.
Näiteks on tähtsad ka kõigi teiste jõudude tugevused,
elementaarosakeste massid.
Kui kõik need oleksid pisutki teistsugused,
siis kindlasti poleks elu sellisel kujul, nagu me seda teame.
Need jõud ja konstandid on veel üks näide elu ja avastuste vastastikusest seotusest.
Need pole täppishäälestatud pelgalt meie eksistentsiks,
neid on võimalik ka mõista.
On tähelepanuväärne, kui hästi seadused toimivad.
Tähelepanuväärne pole mitte ainult nende lihtsus.
Sellega seondub ka nende seaduste avastatavus.
Albert Einstein kirjutas:
„Usun kindlalt, et universumi printsiibid on nii võluvad kui ka lihtsad."
Ligi 400 aasta jooksul
on teadlased avastanud elegantselt lihtsaid matemaatilisi võrrandeid,
millega väljendada ja selgitada kosmose seadusi.
Öeldakse, et paljusid olulisimaid teooriaid teoreetilises füüsikas
võib kirjutada ühele ainsale paberilehele,
ning minu arvates võiks seda pidada üllatavaks,
et sedavõrd lihtsal valemil või võrrandil
võib olla nii kaugeleulatuv rakendus ülimalt komplitseeritule ja ääretule universumile.
Meil on universum,
mis pole pelgalt peenhäälestatud, et saaks eksisteerida elu,
vaid millel on ka võluv, elegantne matemaatiline struktuur,
selline struktuur, mida meil on võimalik avastada.
Enamik teadlasi peab seda endastmõistetavaks, et maailm on nii korrastatud kui ka mõistetav.
See mõistetav osa on minu arust tõesti midagi erakordset.
Üks asi on tunnistada universumi korrastatust,
ent see on korrastatud nõnda, et inimolendid suudavad seda mõista,
ja see on midagi erakordset.
Loomulikult tõstatub küsimus:
mis on selle seletus?
Paljud, kes on universumi mõistetavuse küsimuse üle pead murdnud,
väidavad, et seda ei saa sugugi lihtsalt ära seletada.
Naturalistlikest eeldustest lähtudes ei saaks oodata,
et universum oleks inimmõistusele arusaadav.
Oli ju starnardse naturalistliku tekkeloo järgi
inimmõistus arenenud, et saaks saaki taga ajada,
igapäevaeluga toime tulla, vastassugupoolt ligi tõmmata.
Meil on teatud võimed,
näiteks suudame üle oja hüpata ja kukkuvaid õunu kinni püüda,
mis on siin ilmas hakkamasaamiseks vajalik.
Kuid miks on meil ka võime mõista näiteks seda,
mis toimub aatomites või mustades aukudes.
Need jäävad täiesti väljapoole kodust igapäevakogemust,
olles täiesti väljapoole jäävad vajadused,
üldse mitte vajalikud ellujäämiseks darvinistlikus mõttes.
Universumist arusaamine
on midagi, mis pole meie olemasoluks vajalik.
See on midagi lisaks sellele.
Paistab, et olgu universum pärit mis tahes allikast,
on see kavandatud nõnda, et selles oleksid avastusvõimelised vaatlejad.
Vaatlejad on asetatud parimatesse vaatluspaikadesse.
Just nii tehaksegi, kui tahetakse toimida arukalt.
Meie planeedi laad, meie atmosfääri laad,
asukoht päikesesüsteemis, päikesesüsteemi tüüp
samuti meile lähedase tähe tüüp -
kõik see on optimaalne laiaulatuslike teaduslike avastuste tegemiseks.
Tuleb välja, et kõik need on parimad, tähtsaimad tingimused
elamiskõlblikule planeedile, planeedile, mis on meietaolistele soodne
ning ilma milleta me ei püsiks elus.
Pean seda sedasorti mudeliks,
mis viitab pigem kellegi tahtlusele
kui pelgalt juhuslikkusele.
Universumiga seondub midagi sellist,
mida ei saa seletada
pelgalt isikuseta loodusjõududega ja aatomite omavahelise kokkupõrkumisega.
Püüdes seda ära seletada, tuleb sirutuda millegi poole väljaspool universumit.
Selline asjale lähenemine toetub nüüdisteaduse alusmüürile.
Otsides Päikesesüsteemile elegantsemat kirjeldust,
ajendas Mikolaj Kopernikut tema sõnul soov mõista
„universumi mehhanismi,
mille on meie heaks töötanud välja ülimalt hea ja korrapärast lähtuv Looja,
süsteemi, mille parim ja ülimast korrapärast lähtuv kunstnik
meie jaoks on kujundanud."
Niisiis mõtles ta analoogiale töö- või meistrimehega,
kes valmistab midagi hästitöötavat ja kaunist.
Selline analoogia polnud üks tema järeldusi,
vaid see analoogia oli üks tema eeldusi.
Nüüdisteadusele alusepanijad, nagu Kopernik, Kepler, Galilei ja ka Newton,
uskusid, et universum on mõistuse produkt,
arusaadav meiesugustele olenditele,
sest ka universum ise on intelligentse olendi produkt.
Neid ajendas arusaam,
et oma olemuselt on see teoloogiline otsing.
Nad avastasid Jumala kätetööd maailma toimimisviisi kaudu.
Milline mõte: saame heita pilgu Jumala mõtlemisviisile.
Võime mõista, kuidas on Jumal universumi loonud.
Seega kätkeb looduses varjatud alltekst,
mis võib saada selgeks protseduuri kaudu, mida me nimetame „teaduseks".
Ehkki enamik teadlasi ei mõtle enam nii otsestes teoloogilistes terminites,
võivad hiljutised tõendid taas osutada Maale, mis erineb täiesti
praegusaegsest kujutlusest kahvatusinisest täpist hulpimas kosmoseookeanis.
Meile on eriti 20. sajandil ühtelugu räägitud, et universumil puudub mõistus,
et me eksisteerime üüratus universumis ning et see pole kavandatud meietaoliste olendite jaoks.
Oleme pelgalt elu, mis juhuslikult tekkis ühele pisiplaneedile,
mis tiirleb pisikese tähtsusetu tähe ümber Linnutee galaktika koosseisus,
üüratus universumis,
mis pole kavandatud.
Meie argument viitab millelegi täiesti teistsugusele,
sellele, et universum on kavandatud, et universum eksisteerib eesmärgikindlalt.
See eesmärk pole lihtsalt, et meietaolised olendid eksisteeriks,
vaid et me avardaksime pilku kaugemale oma väiksest ahtast kodust,
nägemaks universumit laiemalt,
avastamaks universumit,
tegelikult kaalumaks ehk seda,
kas mitte ei osuta universum meist endist kaugemale.
Nüüd, mil heidame veelgi sügavama pilgu universumisse,
jõuame vältimatult taas ajatute küsimuste juurde.
Kust allikast on kosmos pärit?
Mis on meie eesmärk selles?
Ehkki vastuste üle jäädakse aina väitlema,
on meil nüüd uusi väärtuslikke arusaamu,
mis on selgunud universumi ühes nurgakeses,
kuhu on ühte punkti koondunud kompleksne elu ja teaduslikud avastused -
harukordsel planeedil nimega Maa.
Subtiitrid alla laaditud: www.GetSubtitle.org